Știi,o dată cu venirea ierniiau început să îmi înflorească ritmurile pieptului de tinestelele ațipesc devreme cu gândul la noiiar <a tabindex="-1" style="color: rgb(56, 88, 152); cursor: pointer; font-family: inherit;"></a>noi, călărim pământul îmbrăcați în insomnie acum când, îmbrățișarea tace cuprinde toate viețile trecutenu e nimic altceva decât o invitație laconexiuni nebănuite, infinite, atipice și moiritmurile astea haotice adorm în traficul unei inimi nebune. nebune de tot.nebune de tine. nebunei din mine. Știi, iarna îmi înfloresc gândurile despre tinemai des că oricândpentru că iarna se pierde pe sine în noapteașa cum noi ne pierdem unul într-altul ca doi în - unul - ce nu înțelege nimic.Oricum, nimicul nu poate fi înțelescu atât mai mult tu, eu, iarna, moartea, noi, noaptea, nimicul...dar știi,totul are o logică subtilă în special logica cu care ritmurile batcând mă găsesc plimbându-mă prin sufletul tău.Logica cu care tu, știi că te gândești la mineatunci când nu gândești nimic. O logică unde nimicul suntem noi.În nimic suntem noiatunci când ne lăsăm dansați de ritmurile unei ierni ce se pierde pe sine, în același nimic.